Vyšívání mě baví a uklidňuje. Donedávna jsem vyšívala poměrně hodně, ale od té doby co se nám narodil syn, už vyšívám podstatně méně…
A když nad tím tak přemýšlím, tak vlastně vůbec. Syn je totiž hodně aktivní, a tak to s ním prostě nejde. Momentálně mám rozdělané další dvě věci a přibližně deset dalších nachystaných, že se do nich pustím. Ale to vše, až syn trochu odroste. Dceři se vyšívání také líbí a už i sama něco zkoušela. Momentálně má spadeno na techniku punch needle.
Jsem jednadvacetiletá studentka Vyšší odborné školy informačních služeb v Praze, odkud i pocházím. Mezi mé největší záliby patří vytváření náušnic, přívěsků či jiných dekoračních předmětů za pomoci techniky malování na sklo. Také vytváření šperků, především tedy náušnic z korálků, flitrů a knoflíčků. Je to koníček, u kterého si ráda odpočinu od běžných denních činností, a který mi přináší radost. A jsem také velmi ráda, když se mé výrobky líbí i jiným lidem, než jen mně samotné.
Život klade, nejen mně, cestou životem stále nové a nové překážky. Ptám se proč. Možná, že znám odpověď. Abychom při překonávání překážek zesílili a měli sílu jít stále dopředu za svými novými cíli, sny… Držte mi palce, ať tu letošní překážku úspěšně zdolám.
Myslím si, že obrázek a slova se mohou,
nebo měly by se, spojit, protože tím spojením
vzniká něco jiného, něco nového,
co umožní další a jiný výklad.
A tak spojuji svoje obrázky a svoje slova
a doufám, že v tom někdo něco najde.
Rok se s rokem sešel, den výstavy přišel. Ciťme se všichni krásně a mrkněte i na básně.
JÁ A ROZUM
Já – vůbec mi to nemyslí.
Rozum – tak se trochu zamysli.
Já – a vymyslím nesmysly.
Rozum – to je jedno, aspoň něco.
Já – lidi nato řeknou kdeco.
Rozum – z těch si hlavu nedělej,
do práce se s chutí dej.
Začni věřit sama sobě,
vynikneš tak v každé době.
VLASY
Všude dlouhé vlasy,
symbol ženské krásy.
Symbol uklízení,
je to utrpení.
Symbol přitažlivosti,
hned obživnu svěžestí.
Mužům hlavu zamotám,
to si vlasy ponechám.
POTĚŠÍ
– potěší mě vlídné slovo.
– potěší mě vřelý úsměv.
Potěší mě toho mnoho
– ptačí zpěv či radost z žití.
Už je tooho celkem dost,
v životě se těšme pro radost.
Fotografie kapek vnímám jako fotografie celého našeho okolního světa. Ve zmenšeném odrazu můžeme zahlédnout téměř cokoliv. Dokonce i nálady. Asi nebudu daleko od pravdy, když řeknu, že to jsou spíše nálady naše, tedy člověka, který se na kapky zrovna dívá. V názvech fotografií jsem se snažila vyjádřit svoje pocity. Škoda, že neuslyším, jaké jsou ty Vaše :-).
Je mi 38 let a roztroušená skleróza mi byla diagnostikována v roce 2001. Co se týká fotografování, jsem nadšený amatér, fotím skoro od malička, fotím všude, pořád a cokoli, co mě zaujme. Nejraději ale stromy.
A zase je to tady.
Léto přelétlo jak krásný sen a podzim vypotřeboval všechny své barvy. Vymaloval krajinu, každý lísteček, zabalil ji do kabátu protkaného stříbrem pavučiny, do hedvábí vlnícího se ve větru.
Nádherný, krásný čas.
Jak kdyby se matka příroda omlouvala, že pro nás opět přichází čas temna a chladu. A přitom, když zima přes sebe přehodí mrazivý, nadýchaný šál, dovede být tak úžasná. Jen škoda, že sníh pod nohama najednou už jen nekřupe, ale nebezpečně klouže. Tak raději zavřít dveře
a přes okenní rám čekat, až vykouknou hlavičky jarních kvítků. A to potrvá
tak, tak zatraceně dlouho.
Jsem už čtyři roky v ústavu. Mám nystagmus a dvojité vidění, jsem úplně ochrnutá, nemohu mluvit, a tak maluji ústy. Nevím, jestli to, co vzniká, má vůbec cenu, ale pro mě velkou. RS mám 23 let, tvořím 22 let.
S radostí se letos zúčastňuji již podruhé; pokud mě ta „potvora“ neudolá, velmi rád se zúčastním i příští rok.
Jeden veľký sochár a maliar povedal: „V umení nachádzam prameň osvieženia, pokoj, lebo v ňom môžem zabudnúť často dokonca aj sám na seba“. Jeho myšlienka mi pomáha, dodáva silu a odvahu nemyslieť na nejhoršie.
Roztroušená skleróza mě doprovází životem už 17 let, brzy to bude už polovina mého života. A určitě to není horší polovina mého dosavadního života. RSka mě naučila hodně, vážit si každé chvilky a využít každé příležitosti pro cestování, legraci, ale i proto, jak se stát lepším člověkem.
Na začátku mi doktor řekl vedle diagnózy i to, že mám zapomenout na chození po horách, stanování, cestování a spoustu dalších věcí. Dneska po 17 letech s RS to všechno dělám a v mnohem větší míře než předtím a k tomu ještě pracuji na něco málo přes 100% (možná něco víc). A moje společnice RS mi v tom nijak nebrání a spíš mě žene dopředu, protože co kdyby jednou… A na světě je spousta úžasných míst a úžasných lidí, které bych ráda viděla a potkala.
Fotografování je pro mě způsobem, jak si krásné momenty a místa ještě víc vychutnat. Pocit soustředění na kompozici obrazu, zatajený dech než cvakne spoušť mého fotoaparátu a najednou vidím detaily, které dohromady dávají úžasný celek.
Doufám, že se pro vás mé fotky stanou inspirací a zlákají vás na výpravu za nepoznaným a úžasným světem kolem nás.
Kreslířka, která vám jemnými tahy přiblíží svůj svět. Sláva tvořivosti, která chmury ničí a je potěšením tvůrci i divákovi. Aneb, co se v mládí naučíš,
s ereskou jako když najdeš.
Jsem ráda, že se po roce mohu opět účastnit výstavy „Cesta za duhou“, která je pro mne výzvou – co dalšího, lepšího či náročnějšího vyrobit. Věřím, že se mi to letos povedlo. RS mi byla diagnostikována v listopadu roku 2006. Od roku 2007 jsem v plném invalidním důchodu a jako hobby a terapii zároveň jsem si vybrala právě korálkování. Děkuji manželovi, rodině, přátelům i lékařům, že mohu dělat skoro vše, co mě baví a těší.
Je mi ctí výstavy se účastnit.
(link: http://jkoralky.webnode.cz/
Od malička ráda maluji a mám to obrovské štěstí, že je výtvarná práce mojí obživou i koníčkem až dosud. Doufám, že moje práce přináší radost a potěšení i ostatním… Pro výstavu jsem vybrala obrázky, které si maluji pro sebe, když relaxuji a nechci dát ještě pastelky z ruky!
NADĚJE
Na mé zahrádce mezi zdmi
kde slunce často střídá stín
též kvetou žluté růže
a velmi často zdá se mi
když bolest v noci střídá splín
i zázrak přijít může.
Však ono se vše ukáže
A o tom jsou mé koláže.
Vůbec nevím, co si mám o sobě myslet. Jediné co vím je, že jak stárnu, tak si stále více vážím slušných lidí. Někdy to ale nejde poznat.
ISTANBUL
– město dvou světadílů, se stopami historie, válek, různých kultur
i náboženství…
– mnohamilionové město kypící životem…
– město plné různých barev, vůní i chutí…
– město plné vlajek; různobarevných, ale především tureckých…
– město plné pro Středoevropana exotických mešit, které dýchají
vlídně, a když jdete bosi po koberci, jako byste právě přišli na návštěvu…
– město vlídné, jak už bylo řečeno, ale žena musí všude krok
za manželem
Jednou jsme v kavárně s kamarádem přemýšleli, jak vlastně malovat větší formáty pláten, pokud chodíme o berlích a máme problémy nejen s rovnováhou.
Vymýšleli jsme praktické způsoby provádění malby, v naší představě zvítězila metoda zavěšení se vsedě na vytvořenou kolejnici ve stropě a malovat namáčenýma štětcema, s předpokladem možnosti posouvat se zprava doleva a seshora dolů, zkrátka všemi směry po formátu plátna. Technika by jistě vyžadovala silné paže, smysl pro humor a dobrodružství a samozřejmě úctu k akční malbě.
V praxi je ale malování vysezeno za stolem s opřeným plátnem nebo různým lezením po čtyřech a prostřídáním sedacích poloh, jak to tělo dovoluje. Provázeno občasným vylitím barvy, ale hlavně obrovskou touhou to nevzdat a přáním, ať se už fyzicky nehoršíme!
Svět okolo nás je plný barev. Barvy na nás působí, i když si to třeba ani neuvědomujeme. Proč je nám v nějaké místnosti dobře a v jiné zase ne? Trochu za to můžou barvy. Proč je nám někdy do skoku a jindy se jen plazíme? Trochu za to může naše oblečení. Takové barevné tričko nám může změnit náladu. A třeba i lidem okolo.
Moje barevné výtvory mi zvedly náladu už při výrobě. Jedno z triček se jmenuje Duhová víla. Uhodnete které? Je tu podzim a zima a to je barev v přírodě málo. Zkusme si svět trochu prozářit a přemoci tu šeď všedního života. Je to snadné: oblečeme si barevná trička a třeba nám bude líp.
Fotografování mi pomáhá zůstat aktivní, stále mi ukazuje krásy života
a také dělá radost mým blízkým.
Kreslím a fotím, fotím a kreslím a je mi tak moc dobře…
RS? Mám ji šest let. Konečně jsme s paní doktorkou přišly na ty správné injekce. Tak teď je to celkem fajn.
A hlavně! Mám skvělou rodinu a dvou a půl měsíční štěně.
Co víc si přát.
S ereskou žiji již 16 let. Někdy je lépe, někdy je hůře. Nikdy se to nesmí vzdát. Loni jsem chodila na pohybovou rehabilitaci, která mi moc pomohla.
Je mi 20 let a s RS bojuji již 6 let. Přestože je to někdy těžké, nevzdávám se… Snažím se ze svého života dostat každou volnou minutu, každou hezkou chvíli.
Mezi mé zájmy patří fotografování, počítače, četba, psaní povídek,kreslení.
V osud věřím a věřím, že vše co se na tomto světě děje, se děje z určitého důvodu. Pokud se něco má stát, tak se to stane, a jestli to tak má být, tak to tak bude. Ať už to bolí sebevíc, osud nezměníme.
Další rok výstavy Cesta za duhou je pro mne druhou účastí. Jsem velmi ráda, že se mohu podělit i já se svými fotografiemi z venkova, kde žiji. Příroda, zvířátka a vše kolem mne je pro mne darem. Jsem plna radosti a nadšení z objevování neustálých krás našich vesnic. Jejich kouzlo je pohlazením nejen pro duši, ale i štěstím, že mohu rozdávat radost nejen sobě, ale i druhým. Jelikož kdysi patřilo k venkovu chování hus, tak jsem zachytila i já svoje husy pro radost a vzpomínky z dětství. Vám všem.
Co o eresce psát? Život s ní je stále stejný, někdy mi dovolí pastelkami, tužkou a perem malovat. A tak vzpomínám, co jsem kdy viděla třeba
na Vysočině nebo jen tak namaluju, kam bych se ráda podívala. Jinak
si píšu pohádky o skřítcích, básničky a verše o všem možném.
Jmenuji se Karel Titl a letos je mi 40 let. Se svou RSkou se známe již nějaký čas a ta mi neustále připomíná, že mám hospodařit se svými silami.
Po nějaké době zkouším zase trochu fotit, aby mi „nezarezl“ foťák
a vyvracím si myšlenku, kterou někdo vyslovil, že „všechno bylo už vyfoceno“. Je přeci stále okolo nás něco nového nebo v jiném světle, což je možné fotoaparátem zachytit.
Já říkám „fotí dnes každý, maluje kde kdo“, a pokud to tomu člověku přináší radost, tak jej to trochu i léčí.
Přeji všem dobré světlo a hodně sil v boji s RSkou.
Záliby: fotografování, četba, divadlo.
Největší radostí je pro mě můj 5letý syn Kubík, který zatím netuší, co má nemoc obnáší a já pevně věřím, že to ještě dlouho nepozná.
Svět není takový, jaký je, ale takový, jak se na něj díváme. Na jedné straně černobílý, na druhé straně září pestrými barvami. Na jedné straně je smutný, na druhé straně provoněný sluncem. A jak říká můj 5letý syn – jsem raketa a letím do vesmíru :-).
Jsem nadále členkou výtvarné skupiny „SPOLU“. Společně jezdíme na jarní a podzimní malování v plenéru, v posledních letech především do pěkné vesničky – do Zubrnic. Maluji především pastelem, ale letos jsem zkusila i akryl. Ve svých obrázcích si často přizpůsobím konkrétní krajinu svým představám a snům. I na té nejhorší uličce se dá najít něco přitažlivého a idylického. Letos mi největší radost způsobila účast na letním sochařském sympoziu v Zubrnicích. Podařilo se mi vytvořit z hořického pískovce malou plastiku – lyru. Bylo to pro mne fyzicky velmi náročné, ale tato, přímo galejnická práce, mi působila velké potěšení.
Od roku 1983 mám RS. Poslední čtyři roky mám ZTP/P. Před dvěma lety jsem se účastnila mnohých výstav textilních výtvarníků. Já sama jsem textilní výtvarnice, svobodné povolání.
Můj obor: textil v interiéru, trojrozměrné textilní objekty, paličkování, tkaní, výšivka, šitá krajka, alternativní techniky.
Má díla jste mohli vidět také na výstavách například v Praze, Chrudimi, Rakovníku, Kladně.
Literární múza jihlavské Rosky, jejíž členy vždy potěší svými povídkami
– příběhy ze života svého i svých blízkých. S citem a humorem již popsala dění na nejedné naší společné rekondici či jiné společné akci.
Sedím u stolu a zdá se mi, že slyším povědomou melodii. No jasně, vždyť je to můj mobil! Tak honem, tentokrát leží u televize; dva tři kroky a jsem u cíle – je můj! „Prosím?“ ozvu se jako vždy, když bez brýlí nezjistím hned volajícího. „Ahoj, tady Jitka.“ A náš rozhovor pokračoval. Nakonec jsme se dohodly, že se v sobotu 18. června pojedu s ní, Bohoušem a Petrem podívat do Liberce, kde se zase po roce budou udílet Hlavní ceny a Čestná uznání v různých zájmových kategoriích
v soutěži o Modrého slona – Tvoříme duší.
Jak víte, je to soutěž pro různě postižené spoluobčany různého věku v mnoha sociálních
a zájmových organizacích.
Sobotní ráno bylo zakaboněné, cesta do Prahy deštivá. Cesta ubíhala v pohodě a když jsme byli na pokraji Prahy, začal nám radit pán z předního skla: „za 800m odbočte vpravo – za 200m odbočte vpravo, pak sjeďte vpravo a hned odbočte vpravo – za 150m… a tak dál. Tak Jitka dodržovala rady a světe div se – a já taky, dojeli jsme až na místo určení přesně podle pokynů a zručnosti řidičky, i když ji Bohoušek trošku dráždil.
V Liberci jsme si prohlédli radnici, krásné výstavné historické domy na náměstí a popojeli
k ZOO, kde se naše akce odehrávala. Začátek byl ve 13 hodin, i když mnoho lidí bylo informováno jinak. Měli jsme dost času si prohlédnout od strmého stoupání u pokladny první exponáty a zanedlouho už jsem nadšeně prohlížela překrásné dlouhokrké žirafy i se dvěma mláďaty. Bezesporu mají ty nejkrásnější oči a nejsvůdnější řasy možná nejen v říši zvířat. A s nimi stádečko zeber.
Mám ráda živou přírodu a v ZOO jsem nebyla už dlouho, takže mě uchvátil hned i pohled do dalšího výběhu slonů, z nichž jeden stál a chobotem si sypal písek na hlavu a záda; druhá – slonice – nehnutě ležela. Mezi oběma pavilony byla výstava exponátů zaslaných do soutěže o Modrého slona a tam jsme se šli samozřejmě hlavně podívat. Pomalu, opatrně a zvědavě jsem vstoupila na výstavní plochu ke stěně, kde hned na začátku výstavních exposic visely fotografie Petra Žižky
a Bohuslava Večeři. Procházela jsem dál a obdivovala jsem některé originální výrobky, další práce podobné těm, které vyrábíme i my v naší Rosce.
Spoustu, spoustu krásných a dojemných výtvorů od lidí různého stáří – od dětí až po seniory. Od lidí s různým postižením ať psychickým či tělesným; s různými nemocemi, bolestmi, zatíženími. Obešla jsem celou výstavu a téměř před koncem – na instalovaném kmeni stromu byly vystavené drobné výrobky naší Rosky a mně to moc potěšilo. Vyjímaly se korále, náramky, přívěsky z Fima
a další drobnosti. Pomalu jsem vyšla ven a sedla jsem si tam na lavičku. Diskutovali jsme venku co kdo viděl a Bohouš s Jitkou se vrátili dovnitř ještě fotit.
Já jsem venku zahlédla statnou paní v bílém tričku s logem modrého slona, a tak jsem se jí ptala, kudy nejblíže se dostaneme k malému amfiteátru, kde mělo být vyhlášení oceněných. Vysvětlila mi stoprocentní zkratku.
Přesto, že mě Petr lákal ať jdu s ním, že to je sice o kousek dál, ale že to zvládnu, a co všechno uvidím cestou, rozhodla jsem se podle rady té paní, která pro mne v tu chvíli byla jedině ta správná „navigátorka“.
Jít hned pod pavilonem žiraf dolů z kopce, okolo gepardů, ne k dětskému hřišti, ale pořád dál až k jezírku a tam mě to dovede. Dovedlo. Okolo jezírka, kde jsem shlédla několik divokých kačen a kačerů a hejno pelikánů, jsem si to mastila rychlostí 2km/hod. Vím to přesně, je tam elektrický měřič rychlosti. Přede mnou jel pán s paní s půjčeným čtyřkolovým vozíkem a měli stejný cíl, akorát museli vrátit ten vozík. Ale měli lepší čas, protože u těch kačen mě „vzali“. Když jsem chytla druhý a třetí dech díky naučenému i podklíčkovému dýchání, zahlédla jsem je, jak s trochu kolmo
postaveným vozíkem se prosoukali východem, který klapal jako velký hodinový stroj. Začala jsem také prolézat otočný klapající východ a s pomocí za mnou se tlačících, kteří měli kupodivu stejný cíl i „navigátorku“ – jsem se spolu s nimi ocitla úplně mimo areál ZOO. Vpravo – Rybářská bašta, vlevo do kopce – vstup do ZOO Liberec!
Když jsem dofuněla k pokladně, paní pokladní rozjasnila tvář a mile řekla: „Jé, vy už jste tady dnes jednou byla, já si vás pamatuju“. Vysvětlila jsem jí zadýchaně svoji anabázi a ona mě poslala znovu do kopce k těm milým žirafám. Ale tentokrát jsem se už nenechala překecat. Přes hlasité dohady mnoha lidí, kteří hledali stejný cíl, jsem už přesně věděla – kde jsou gepardi a „metla“ jsem to správně, čas byl napjatý. Trápila mě i myšlenka na mé kolegy, zdali si nedělají starosti – když jsem šla tou zkratkou. Konečně jsem slyšela hluk z dětského hřiště a dorazila k jezírku. Ale tentokrát jsem zatočila vpravo. To byl ten správný tah! A už jsem zahlédla Jitku a Bohouška, v zápětí potom i Petra. Nebylo mi hned do řeči, ale na Jitčin dotaz jsem stačila odpovědět, že jsem šla sice zkratkou, ale mám za sebou už druhé kolo.
Stihla jsem to akorát. Vydýchala jsem se, napila vody a pozorovala jsem, jak se plní poměrně nevelký prostor hned vedle dětského hřiště účastníky soutěže. Byla jsem tam poprvé, sedla jsem si na kraj, na židli hned za Bohouška. S Jitkou jsme sledovaly probíhající přípravy a taky jsem jí hned ukázala moji „navigátorku“. Počasí se umoudřilo, nepršelo ani nebylo velké teplo, bylo cítit trochu napětí, slyšet štěbetání dětí a chvílemi i výkřiky přijíždějících vozíčkářů, jak se s ostatními známými vítali. Bylo to chvílemi až zarážející, chvílemi tak dojemné.
A po zahájení a vysvětlení postupu vyhodnocení účastníků všech kategorií soutěže Tvoříme duší o Modrého slona v Liberci 2011 – to vypuklo.
Hned mezi prvními byl vyzván náš Petr Žižka k převzetí Hlavní ceny v kategorii – Fotografie. Všichni jsme mu to moc přáli, měl velký aplaus, gratulace. Ale Petr na své kamenné tváři nedal ani trochu najevo svou radost. Je to dobrý herec, jenže já ho stejně prokoukla a vím moc dobře, že mu tohle velké ocenění přináší velkou radost a zadostiučinění a že si toho Modrého slona opravdu zaslouží. To když volali jménem Bohouška, to byl jiný frajer! Ten by oblíbal a nechal by se líbat půlkou Liberce! Dostal Čestné uznání za své fotografie a my jsme měli i s ním moc velkou radost.
Pozorovali jsme ostatní vyhodnocené a oceněné, zvlášť mne i Jitku zaujali klienti z ústavu, kteří byli mentálně postižení, ti se umístili v kategorii – Keramika. Tak prožívané předávání cen jsem neviděla a asi už neuvidím. Tolik radosti přerůstající v euforii, kdy se Čestné uznání rázem změní
v nejúžasnějšího Oskara – to se jen tak nedá zapomenout.
A potom jsme se dočkaly – Jitka i já.
Čestná uznání za výrobky z pracovní terapie z naší Rosky a pro mě za literaturu. Při předávání mi ti gratulanti řekli, že mám moc pěkné příběhy, a tak mě docela potěšilo, že je snad dokonce četli.
No, a potom pokračoval další program, ale my jsme šli dál – na prohlídku další části zahrady, k pavilonu bílých tygrů, kteří jsou překrásní a ve svých skleněných ubikacích si užívali odpolední siestu. Také tučňáci a především pavilon označený panáčkem a panenkou s nápisem „Zdarma“ nás velmi potěšil. Potom jsme procházkou dokončili prohlídku ZOO a okolo už známého jezírka jsme docházeli k východu. Já jsem teď dosáhla rychlosti jen 1,5km/h; ale byla jsem na pokraji sil. Došli jsme se najíst do nedaleké restaurace a potom jsme nasedli do auta, se kterým Jitka přijela co nejblíže to šlo. A vyjeli jsme domů. Počasí se zase začalo horšit a tak jsme byli rádi, že jsme v autě. Ještě krátká zastávka v Babylonu a odjezd z Liberce. V mracích se schovával Ještěd.
Koukala jsem po okolí a Petr mi spolu s Bohouškem ukazovali různé pamětihodnosti, nebo aspoň jejich směr v okolí, a že tam je překrásných míst, zřícenin i dochovaných hradů a zámků!
A za nedlouho už jsme byli u Prahy. A znovu byl zapojen výdobytek naší moderní doby – navigace. A na krabičce na předním skle ukazovala šipka kam se má zatočit nebo uhnout a ten pán z předního skla začal zase radit.
Chvilku jsem to pozorovala, porovnávala jestli se trefil, pak jsem zase koukala ven. Ale najednou nás všechny zarazilo, že docela nestydatě nutil Jitku – a to několikrát za sebou, a docela nahlas „Odbočte vlevo“! A přitom ukazatel na Brno na několika cedulích jasně velel vpravo. Jitka se rozhodla správně! Neposlechla toho cizího chlapa a vedena snad instinktem a k mé velké úlevě dala se vpravo. A jeli jsme a drncali, až jsme dobře domů dojeli. Všichni jsme z ocenění měli radost.
Ta se asi doma moc najevo nedává, jenom Václav a Vítek mi dali pusu a řekli, že „to je pěkný“. A já měla radost, protože i od nich „to bylo pěkný“.
A já nevěřím ani navigátorce ani navigaci, ale těm svým chlapům.
Ivo a Dana Veselí, Roska Žďár n. Sázavou
Kateřina Bémová a Marcela Nováková, NFI